![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiBdKhZyVwJLSeyLbI9ZOOJ30swi2e4AKrj688jeQ2JkwTDenPGCeljVlPCWme6JZCiVJ3Eymen7DE9jBHaS8qgLy1P9Gj0akhFRZ6-kNgZJ2E94u7F4jvJHvsassY00PbtCUrI5tkjuQrY/s200/2480458446_fa94309419_m%5B1%5D.jpg)
Целувам те.( Дори със мъртвите си устни)
Ти недей да съжаляваш вече.(Няма нужда)
Твоите несъщи, други, уж ... ненужни чувства
дето все не са за мен... Раздай на чуждите.
...
Аз пак ще те целуна.(Мога и да спя по сто години)
И невярваща във чудесата ще се случа.
Ти недей да съжаляваш вече. То ми мина.
Болката, яда, гнева.... (Като на куче...)
1 коментара:
Болката минава, но остават белези. Или - прекрасни стихове като тоя...
Публикуване на коментар